nödgades att fly undan för allt strängare vintrar, varvid först 

 uppstodo strykfåglar, vilka under köldtiden ströko omkring 

 allt längre bort från boplatsen för att finna föda, och senare 

 flyttfåglar, vilka med förökad kraft att flyga förvärvade en 

 ärftlig drift att, redan innan vintern stod för dörren, fly bort 

 till länder, där de hade föda och värme tillräckligt, till dess 

 årstiden och parningslusten åter drev dem att uppsöka den 

 trakt, där de bäst kunde fostra sina ungar. 



Redan Aristoteles iakttog, att vissa slag av fåglar flyttade 

 undan för vintern och kommo igen med varmare vindar. 

 Och ändå påstod han, att storken, lärkan och svalan höllo 

 vintersömn likt grodor och ormar. Sen dess ha ganska 

 säkert de flyttande fågelhärarna i tusentals år färdats efter i 

 stort sett samma linjer, men först på sista årtiondena ha 

 människorna listat ut ett sätt att kunna rita ut en del av 

 dessa linjer till ett slags mycket breda flyttningsvägar på 

 sina kartor över haven och världsdelarna. De började näm- 

 ligen fästa ringar om benen på tusentals fågelungar och in- 

 fångade fåglar. På ringarna fanns ett löpande nummer och 

 en adress. Och när ett antal fåglar från samma hemland 

 under årens lopp förolyckats eller råkat i händerna på män- 

 niskor under sina färder, blev det möjligt att efter fynden se, 

 hur en linje av punkter på kartan visade den allmänna kosa, 

 som flertalet av dessa fåglar brukade taga. Det visade sig 

 då, att den stora mängden av ringmärkta fåglar icke anträdde 

 sin höstfärd rätt söderut utan rörde sig i sydvästlig riktning 

 över vår världsdel, vilket föreföll alldeles naturligt, då man 

 insåg att detta var den närmaste vägen för dem att uppnå 

 ett mildare luftstreck. Särskilt vadare och simfåglar följde 

 så regelbundet Östersjöns, Nordsjöns och Atlantens kuster 

 mot sydväst, att man undrade vart de väl ämnade taga vägen, 



54 



