de som inte kunde övervintra pä Irland eller i de spanska 

 marismerna. Om de möjligen ämnade fortsätta över Atlanten 

 som två ringmärkta vanliga måsar från Östersjön, vilka blevo 

 ertappade, en på Barbados och en i Mexico, utan att man 

 kan se någon rimlig anledning för dem att flyga dit. Det 

 uppstod en allmän uppfattning, att våra fåglars höstflyttning 

 i stort sett gick mot sydväst. Blott en liten del av ringfåg- 

 larna slogo från början in på en sydlig eller sydostlig kosa. 

 Bland dem voro fåglar från våra fjälltrakter, vilka ansågos 

 efter istiden ha invandrat österifrån. Men de vita storkarna, 

 av vilka man kunnat ringmärka tusentals ungar, voro delade. 

 De som voro hemma i västra Europa, noga räknat väster 

 om floden Wesers linje, kunde följas med säkerhet över Pyre- 

 neiska halvön och med sannolikhet in i Nordafrika. Den 

 stora skaran åter, från övriga europeiska länder, tog vägen 

 över Balkan, Syrien, Palestina, Egypten och befanns till all- 

 män häpnad hava sitt regelbundna vinterkvarter i sydligaste 

 Afrika. Där fann man också några svalor, vilka blivit märkta 

 som unear i England, medan av flera tusen svalor, vilka ringf- 

 märkts i Ungern, ännu veterligen inte en enda blivit ertappad. 



Men bland alla dessa, vilken väg reste min barndoms 

 stolta tranhärar från den öländska heden om hösten? Att de 

 korsade Östersjön och Mellaneuropas lågländer på sin färd till 

 södern var inofet tvivel om, men vilken kosa toofo de sedan? 



Bland de hundratusentals rino-märkta fåorlarna visste man 



o o 



litet eller intet om tranor. Det var rätt naturligt. Vuxna 

 eller halvvuxna tranor föllo sällan i människors händer, och om 

 nåofon skulle hittat en tranuno^e vid boet och velat fästa en rinpf 

 över dess späda fot, skulle den ringen antingen brustit inom 

 kort eller gjort fågeln till krympling för livet, när de långa 

 benen började växa. Men när en vuxen trana en gång blev 



55 



