skickad ut i världen med en ring om halsen, blev hon också 

 historiskt r^^ktbar. Det fanns en rysk magnat, som på sitt gods 

 i Sydryssland omgav sig med tusentals levande fåglar i fri- 

 het. Han lät en trana flyga, det var hösten 1892, med en 

 medaljong om halsen, och i medaljongen låg innesluten en 

 skrift på ryska, franska och engelska med vädjan, att den 

 som finee fågeln i händerna skulle sända bud tillbaka, var 

 hans trana hade blivit funnen. Och svaret kom — i Slatin 

 Paschas världsbekanta bok »Eld och s\'ärd i Sudan». Ty när 

 han blev fången under kriget mot mahdisterna, visade kalifen 

 Abdullah honom medaljongen och skriften. Tranan hade 

 blivit fångad eller skjuten i Dongola om vintern samma år, 

 som hon flugit bort från Ryssland. 



Att det om vintern fanns skaror av tranor i det inre av 

 östra Afrika visste man sedan längre. Till vilken trakt av den 

 hemlighetsfulla världsdelen Buffon lät sina tranor styra kosan, 

 när han berättar, att de uttröttade efter färden anföllos av 

 gorillor, är väl ovisst, men redan Brehm såg tranor i tusen- 

 tal vid stränderna av Vita Nilen i Kordofan innanför Abes- 

 sinien. Över Egypten sågos de tåga höst och vår och rasta 

 på Nilbankarna. Men kunde detta vara våra tranor- Det 

 hade blivit en trossats, att våra långväga flyttfåglar drogo 

 mot sydväst, över Spanien till nordvästra Afrika, där vetska- 

 pen om deras vidare öden tycktes rinna ut i ökensanden. 

 Över Belgien och Frankrike hade man sett tranor flyga. I 

 södra Spanien visste man om några ställen, där tranor häckat. 

 I kustländerna vid Gibraltar sund skulle det finnas tranor om 

 vintern. För att få någon idé om detta och om hur landet 

 såg ut för fåglarna därnere, tog jag en kikare i fickan 

 och en Ostindiefarare i Toulon och följde med till Gibraltar 

 sund. Det var i mitten av mars och de borde vara där då. 



56 



