von Geyr skildrar från sin resa till tuaregernas land vintern 

 191 3— 14, hur han till sin överraskning mitt i Saharas öknar 

 överallt mötte våra vanliga flyttfåglar, visst icke endast sådana 

 starka flygare som svalorna, utan också sådana små stackare 

 soni sävsångaren, som annars helst finnes vid vatten, och den 

 lille spenslige lövsångaren. Och när han nådde den punkt 

 inne i Hoggars sagoomspunna högland, där expeditionen måste 

 vända om, såg han där, förutom en mängd av våra mest be- 

 kanta småfåglar — ärlor, skvättor, näktergal, rödstjärt, blå- 

 hakesångare — även den vita storken och sådana fåglar som 

 skogssnäppan och drillsnäppan, vilka äro hemma vid sjöar 

 och bäckar överallt i våra landskap och bruka flytta utmed 

 kuster eller vattendrag. 



Att alla dessa inte hade övervintrat ute i de torra öken- 

 bereen är mer än sannolikt. MånQ^a utav de små fåglarna 

 syntes uttröttade av en lång resa. Varifrån kommo de då 

 och vart gick deras väg? Följde de inte den linje av berg- 

 massiv och oaser, som från Afrikas nordvästra hörn snett 

 över Saharas bäcken sträcker sig mot Tsadsjön och Vita Nilens 

 västliga flodområde och som, må vara före tertiärtiden, dock 

 en gång låg mycket nära Medelhavets sydkust? Var det möj- 

 ligt, att en del av den stora flyttfågelström, som från Europas 

 nordliga länder flöt mot sydväst så långt vi visste, där världs- 

 delen toe slut sökte siof en helt annan kosa och måhända strä- 

 vade fram efter linjer, som deras släkten följt för tiotusentals 

 år sedan, när haven och öknarna lågo annorlunda? Och om 

 våra tranor icke följde storkarnas väg längs Nilen, utan styrde 

 med strömmen mot sydväst, var det väl möjligt att de på denna 

 stråt ändå nådde den stora tropiska samlingsplatsen i Sudan? 

 Kunde en näktergal och en liten lövsångare taga sig fram 

 över Sahara, så föreföll det inte vara någon omöjlighet för 



60 



