där de svarta människorna lämna så mycket durrah kvar ute 

 på marken, att tranorna kunna äta vintern igenom, utan att 

 det tar skit. Flock efter flock bryter upp, i skymningen de 

 som flyga om natten, i gryningen de andra, och flyga så 

 långt de hinna, tills det skymmer igen eller nästa dag stundar. 

 Många av de minsta flyga blott ett stycke i sänder, finna 

 nåeot att äta, vila en stund och fara så vidare. Skaror av 

 vattenfåglar följa Nilen, som delar landet mot söder i två allt 

 smalare strimmor av odlad jord mellan steniga öknar. Men 

 storkar och tranor och de flesta med dem svinga sig upp i 

 den svala rymden till den breda stråt, där det rastlösa tåget 

 går fram mot tropikerna. Därnere ligger Nilen som ett smalt 

 blankt band och i öster bortom de kala ökenbergen Röda 

 havet som ett bredare. Och de stiga och försvinna för män- 

 niskors ögon och färdas blott efter en riktning som de veta. 

 Men samma dag- och natten efter och veckor och månader 

 som följa komma nya skaror ned ur rymden till den oas 

 mellan öknar och hav, som heter landet Gösen. De vila, fara 

 vidare och ersättas av nya. Ty Egypten är egentligen mest 

 en oas på flyttfåglarnas breda karavanväg från Asien och 

 Europa, en stor hållplats vid infarten till Afrika från Medel- 

 havet och Mindre Asien, där hösten igenom ständigt nya tåg 

 rusa in, och där de färdande ha en kort frist att dröja och 

 stilla sin hunger, innan tåget rusar vidare för att lämna plats 

 för nästa och nästa igen, tills verkligen millioner rest förbi 

 och strömmen stannar av, medan Nilen sakta sjunker och 

 det blir trängre för de tätnande skaror, som ämna stanna 

 vintern över. Vattnet i de tusen kanalerna sinar. Den feta 

 gyttjan, där snäpporna sökte föda i går, är för torr i morgon. 

 De måste flacka omkring och söka nya ställen. De oräkne- 

 liga vildänderna få mindre och mindre rum i träsken, färre 



66 



