Ett följe av små vita häg- 

 rar kommer sträckande över 

 fälten. De höra också landet 

 till. Deras ägrettbehängda 

 skuldror skimra i skenet av 

 solen, som stiger över Cairos 

 töcken och förgyller pyrami- 

 dernas tinnar. Men förbi dem 

 susar som på lek en flock 

 långhalsade snabba änder. 

 Deras bröst glänsa lika vitt 

 som hägrarnas skrudar. Rö- 

 relsen i deras spetsiga vingar 

 minner om slagfalken, som 

 bor borta i Chefrenpyrami- 

 dens vägg. De svinga ut över 

 de stilla vattnen och komma 

 åter susande förbi vassen, där 

 jag krupit ned. De vända, 

 sänka sig och stiga, alla på 

 en gång, som lydde de en 

 befallande röst. 



Så brukade de också komma på sträcket vid den öländska 

 kusten om hösten och vårtid, när isen lossade på Lapplands 

 älvar. Bland skarorna därute äga de något i sin skapnad 

 som binder ögat vid dem. Det lyser av dem, där de fara 

 fram, att de äro danade att sträcka ut över länder och hav 

 den dag och så långt det lyster dem. 



De gamla egyptierna sågo det. Deras tankar måste ofta 

 ha lekt med bilden. Ty — det är en sällsam verklighet — 

 av alla sändebud, som för tusentals år sedan kommo till de 



Sf— 222723. Berg, Med tratuvna till Afrika. 69 



De kasta sig ti ed ur skyn. 



