av vita hägrar på de bördiga fälten, småfåglar bland socker- 

 rören, enstaka härfåglar och vitbrokiga kungsiiskare, palm- 

 duvor, vanliga tornfalkar, egyptiska glador i mängd och någon 

 vithövdad gam uppe i ökenbergen, det är vad som mest syns 

 av Egyptens egna fåglar. Det var troligen rätt enahanda 

 när pyramiderna byggdes och det var just ingenting för lan- 

 dets mäktige att jaga efter. Men när Nilvattnet sjönk om 

 hösten och Asiens och Europas vingade härskaror drogo in 

 över de gyttjiga stränderna, då blev Egypten på några veckor 

 detta sagolikt fågelrika land som än i dag, där faraonerna 

 drogo ut på jakt i praktfullt sirade båtar, med slavar som 

 hämtade bytet ur papyrusfälten, medan prinsessorna plockade 

 lotusblommor att vifta bort flugorna med. Det var då de 

 kunofliaa hovmålarna fångade dessa underbara bilder av vild- 

 änderna från Thule, vilkas färder den daof som är sta lika 

 klara på väggarna i Sakkåras gravvalv, som de lysa från 

 de levande fåglarna själva därute nu, där de flyga över vat- 

 tenstråken vid gränsen mot öknen eller simma över spegel- 

 bilden av pyramiderna. 



I flockar av hundratal ligga de där. Små följen av dem 

 komma sträckande oenom den stilla morpfonens töcken över 

 palmskogarna neremot Nilen, skedänder, krickänder, bläsänder. 

 På samma sätt som de en gång genom sin mängd förmådde 

 giva prägel åt gravarnas och templens bildfält, likaså för- 

 vandlar deras närvaro, deras läten, deras rörelser och suset 

 ur deras vingar det afrikanska vattnet här till ett stycke av 

 en annan världsdel, av ett annat och fjärran land. 



De sänka markerna, där svämvattnet från Nilen nu sjunker 

 varje dag, äro inte mycket olika en översvämmad äng vid 

 Själlands kust eller en myr på Gotland. Starren och gräset 

 se rätt likadana ut. Borta på klarvattnen lysa viggarnas 



74 



