han lät hugga in och måla på tempelväggarna ovanför stran- 

 den. Måhända simmade fångna praktänder kring farkosten 

 de dagar den fågelhiivade gudens bild högtidligt fördes ut 

 på det heliga vattnet, och kanske vågade sothönsen inte visa 

 sina enkla kläder där den tiden. I dag äro de stamgästerna. 

 Men helt visst varsnade beckasinerna den blänkande spegelns 

 rund, när de kommo susande från norr genom höstnatten 

 och sökte gömsle vid den stilla stranden som de göra än 

 i daof. 



Det är en fridens än o-d för dem. Mellan rasade murar 



o 



och igenfallna valv står vattnet mörkt och klart som i en 

 väldig brunn. Inte ett träd finns där till skydd för solen. 

 Den, som ledes genom templen en brännhet dag av någon 

 av de sju och sjuttio dragomanerna, skall hastigt gå förbi på 

 vägen däruppe och kasta en flyktig blick över sjön vid den 

 fallna obelisken för att strax söka skydd i svalkan under 

 hippostylens takhällar. Och den, som följer stigen ned till 

 stranden för att se den berömda jättescarabéen av granit, 

 skall sist av allt tänka på beckasiner, men träda försiktigt 

 bland stenarna, där skorpionerna kräla och kanske en av 

 Cleopatras ormar kan resa sig och hugga efter foten. 



En liten flock vildänder simmar ut och flyger bort. Några 

 sothöns plaska och strida, som bodde de där. Det är allt. 

 När solen sjunker mot kvällen lyser det av smaragdfärgade 

 biätare, som fladdra kring ruinernas tinnar. 



Men gå åstad en tidig morgon, innan det gula ljuset 

 ännu hunnit bergen på andra sidan Nilen, där konungarna 

 sova under klippan och gamarna i stupet ovanför. Vandra 

 vägen mellan palmer och sfinxer genom det sovande Karnak, 

 där härfågeln just är vaken och härmar de skällande hun- 

 darna. Vildänderna, som komma sträckande från Nilen för 



78 



