Men var fanns tigyptiernas heliga ibis och skarorna av 

 nilgäss, helgade åt Isis, och \-ar växte clenna berömda pap}'- 

 rus, på vilken urkundernas hieroglyfer om detta bli\-it be- 

 varade? — Vid Vita Nilen, var det oföränderliga svaret. 



Så fanns här då inte flera flyttfåglar att locka in i kame- 

 ran och sa packade vi vårt dussin apparater och sex tusen 

 meter film och for till Vita Nilen — en dag till Assuan, tre 

 dagar Nilbåt till Wadi Halfa och ett dygn ett vitt tåg med 

 mörka solfönster tvärs genom öknarna till Khartoum, där 

 Vita Nilen blandar sitt vatten med den Blå. 



Det var ett fattigt land för fåglar, detta sista stycke av 

 Egypten upp mot katarakten, fattigare ju längre det bar 

 mot söder. Allt tränore blir det crröna bältet omkrino" floden, 

 allt närmare hotar ökensanden den lilla raden bevattnade 

 fält. Allt närmare hän era berofens branter över dalen, tills 

 de tränga sig samman vid Assuan och vilja hindra själva 

 Nilen att komma fram i katarakten, där vattnet forsar och 

 slingrar mellan sällsamt slipade granitblock, som likna för- 

 stenade vidunder. 



Här tar egentligen Egypten slut. Det är redan de 

 nubiska bergen, som ringa in den uppdämda Nilen i sin liv- 

 lösa dystra ram. Blott kronorna av enstaka dadelpalmer 

 visa, var det en gäng fanns en bevuxen strand, och tinnarna 

 av Philass hippost)'ler förtälja om tempelstaden som försvann, 

 när människorna b)ggde den gigantiska Nildammen och satte 

 stränderna ett par dagsresor upp under vatten. 



Första blicken på detta stela, döda landskap säger, att 

 det är inget land för fåglar. Små blekgrå klippsvalor, några 

 glador och gamar över bergen och spår efter schakaler och 

 hyenor i ökensanden är egentligen vad som syns a\^ djur- 

 liv. Resan uppför denna trånga flod bekräftar den första 



96 



