En gäng var detta en punkt av Afrika, pä vilken millioner 

 människors blickar vilade från hela världen. Säkert är det 

 en punkt, över vilken milliarder flyttfåglars ögon ha sökt det 

 paradis för dem, som heter Vita Nilen. Pä Afrikas jord 

 finns knappast nägot, som övergär detta. Det är som att 

 gå genom en dörr frän ett tyst tomt rum in i ett sorlande 

 fyllt, när fart}'get rundat landtungan mittför Omdurman och 

 seglar uppför det vita vattnets flod. Åtminstone var det sä 

 den daof vi sedade åstad med den stolta dahabian Amira. 



Hur det lyckades mig att fä denna sköna väninna skall 

 fattas kort. Vedermödorna äga föga intresse. Hade inte 

 min engelske vän, dagarna innan hans malaria dessvärre 

 tvang honom att återvända till Europa och lämna mig i 

 de svartes våld, kunnat trolla med myndigheterna, sä hade 

 jag väl fått stuva mina kameror i en negerkanot. Ty en 

 jaktångare kostade tjugo till trettio pund om dagen utan 

 vidare spisning, och de fä som funnos voro ute på expeditio- 

 ner i det stora okända. Så fanns det dahabian. En seglare. 

 Det gick upp ett ljus för mig, som sedan pojkåren »seglat 

 på fågel». Om man seglade uppför Nilen, skulle man kunna 

 få fåglar inpå näsan mycket bättre än pä en ångbåt. Det 

 var bara att fara över floden och se på galeasen. Hon 

 överträffade varje förväntan, en lyxbåt från kalifens dagar 

 med spiror som en Shamrock och akterhus som en spansk 

 gallion. Bara sex och ett halvt pund om dagen med kock 

 och skaffning och sju mans besättning och Mohammed. Han 

 återkommer i historien. Jag betvivlar, att någon människa i 

 Europa skulle velat ge tjugo pund för hela skutan. Men i ele- 

 fantjägarnas land hade en pråm med ett badhus på ett obegrip- 

 ligt värde, bara man kunde komma uppför floden med den. 

 Och det fanns verkligen ett badrum pä dahabian, vilket har sitt 



lOO 



