Då tog jag opp en coltbrowning ur bakfickan, en grov 

 fyrtiofemma, och förklarade för honom, att detta var det 

 enda vapen jag ansåg mig behöva utom fingrarna. 



Mohammed såg medlidsamt på dessa förs\'arsmedel och 

 försökte med förnuftsskäl. — Many leopards on the White 

 Nile, sir, and many buftaloes. /\nd buffalo think you look for 

 him vvith the little case and buffalo become very angry. 



Förgäves svarade jag honom, att där gick många tusen 

 svarta män omkring utan bössor i landet utan att »buffalo 

 became very angry». Han bara skakade på huvudet. 



— But you are white man, sir. Buffalo don't like you. 



Då var det mig omöjligt att inte dra på mun, vilket 

 Mohammed missuppfattade. Han tittade forskande. — Var 

 denne vite man så enfaldig eller var han kanske rent av 

 tokier — Med värdio-t allvar svarade han sitt hundraorån o-er- 

 daoliea — all nVht, sir! — och 

 vände mig ryggen. Hur han 

 utlade saken för de andra se- 

 dan, skulle jag velat ge några 

 plaster för att ha på ett pap- 

 per. — Så fick vi en bogser- 

 båt runt strömhörnet vid Om- 

 durman, där de vita och mörka 

 vattenmassorna mötas och gå 

 till bredds mot norr med en 

 skarp gräns som två skilda 

 floder. Och dahabians segel- 

 vingar breddes ut och nor- 

 danvinden svepte oss i väg mot 

 nya land och fåglar. 



^i^H 



105 



