Tranorna! Äntligen tranorna! Våra egna stolta, skygga 

 tranor från Europa, vitvingade krontranor från Afrika och 

 pärlgrå, bildsköna jungfrutranor från Asiens stäpper — tranor 

 i flockar spridda över de ökentorra durrahfälten, tranor i fl)- 

 gande falanger under tropikens molnlösa himmel, och tranor i 

 härar utan tal vid den Vita Nilens strand. 



De samlas där när dagen är förbi och solen tänder synran- 

 dens töcken en brinnande minut, innan hon stupar borta i öknens 

 ucrn. Susandet ur deras vinofar nalkas och drar bort som vind- 

 kårerna över floden. Ropen ur deras höjda halsar skälla som 

 härskrin av främmande länders horder. Och de äro horder 

 från främmande land, stammar från fjärran världsdelar, vilka 

 samla sina skaror vart år, när den torra tiden stundar, och falla 

 in över Nilens vattudal för att tära dess mognade rikedomar. 



De timmar från kväll till morgon, när jag första gången 

 vakade ibland dem, skola aldrigf bli migf förofätna. Den säll- 

 samma afrikanska natten, larmet av de många tusen fåglarna 

 och deras gestalter omkring mig i den gryende dagens ljus. 



Vi hade seo^lat hela daoen. 



Den starka nordliga brisen 



1 06 



