bedarrade mot solnedgången. Dahabian gled stilla uppåt 

 floden, som bredde ut sig och försvann som ett hav under 

 synranden i söder. Från fördäck, där besättningen stekte 

 sin killing på rosten, steg rökelsen av brända främmande 

 träslag. Uppe på moskitohusets tak hade jag gjort mig ett 

 fågelbo med ett par kikare och några böcker. Men det blev 

 inte mycket läst. Det svärmade fåglar överallt. Enstaka, i 

 små följen och i samlade skaror drogo de fram på långfärd 

 under himmelen eller korsade flodens bredd för att söka sio- 

 över till andra stranden. Deras antal ökades timma för 

 timma. Frän att synas i hundratal blevo de mot kvällen 

 tusenden och tiotusenden. Från att rymden tycktes fylld av 

 enstaka fågelstämmor blev det ett jämnt sorl. Uppe under 

 västra landet kunde jag med blotta ögat se stränder och 

 gyttjebankar övertäckta med fågelskaror. På lagunerna emel- 

 lan dem lågo vattenfåglar simmande tätt som flytande öar. 

 Vi hade kommit in i ett av dessa bälten, som givit Vita Nilen 

 r)'ktet att vara världens fågelrikaste vattendrag. 



Så sjönk solen och vinden dog plötsligt ut. Det blev så 

 stilla, att man kunde höra den egendomliga takten av trum- 

 morna till fest långt borta i sudanesernas byar. Då skar ett 

 nytt, helt annat läte av fåglar genom sorlet av de närmaste 

 legionerna. Det var ett avlägset gällt larm. Kikaren kunde 

 inte hjälpa mig. Det var redan för skumt att se. Men 

 stämmorna i larmet därborta voro ej att taga miste på. Det 

 var ropen från våra stolta tranor, som nådde fram genom 

 den stilla natten under den främmande världsdelens stjärnor. 



De färgade människornas tungomål vid elden därnere 

 ägde just då all det okändas fientlighet. Men bland afrikaner 

 och asiater borta på Nilstranden lockade en liten rödbena 

 med en röst, som var så välbekant. Kanske var det hon som 



107 



