bodde i en grästuva och lockade sin make så troget var 

 sommar vid mitt badställe därhemma på den soliga kusten. 



Och nu tranorna här. Böcker och kikare åkte ner på däck 

 och så kallade jag på den nilerfarne dragomanen och begärde 

 feluckan och två man för att ro i land, där bortåt — jag 

 pekade efter larmet från fåglarna. 



Mohammed såg bekymrat på mig. Detta blev en ny erfa- 

 renhet av denne konstige vite jägare utan bössa. 



— Ro i land där, han visade de flata händerna. Det är 

 alltså ingen originalitet det där med judarnas händer. Och 

 han skakade på huvudet. 



— 's impossible, sirI Is lotter (a lot of) mud there. 's im- 

 possible to come on the shore, sir! 



Jag tittade uppåt riggen. De väldiga seglen spändes ännu 

 av en vind, som då inte kunde kännas, och dahabian flöt 

 alltjämt uppåt den till synes strömlösa floden. Så resignerade 

 jag, fick mitt te och försvann under däck. Kättingen rass- 

 lade, när ankaret fälldes, och det blev tyst med det främ- 

 mande tungomålet därute. Larmet från stranden saktades 

 något, men upphörde aldrig en minut. Jag försökte läsa om 

 alla de farliga djur mr Roosevelt måst skjuta till självförsvar 

 i Afrika, men tranorna därute överröstade till och med ho- 

 nom. På sömn var inte att tänka. Då fick jag på mig ett 

 par mjuka skor och smög ut på däck. De jämna ande- 

 drasien berättade, att här sovo nio rättfärdio^a museimän. När 

 jag fått loss feluckans tross och lindat årtullarna med ett par 

 trasor, äro andedragen alltjämt lika jämna. Och så försvinner 

 dahabian i mörkret, medan fåglarnas stämmor sakta komma 

 närmare borta på Kordofans strand. 



Kursen är ingen tvekan om. Tranropen överrösta alla 

 andra läten ju närmare båten glider. De måste vara flera 



1 08 



