Vä r sfo//a trana. 



Vattnet har blivit grunt de sista minuterna. Ärorna taga 

 ständigt botten och den sega gyttjan hotar att suga fast 

 kölen. De flesta simfåglarna börja höras utanför mig. Nu 

 höras också tranorna på båda sidor. Båten måste ha kom- 

 mit in i en grundare arm av floden. Det tycks vara omöjligt 

 att komma fram åt mer än ett håll, söderut, efter vad jag 

 kan se av ett par stjärnbilder. 



Allt närmare skär tranropet i mina öron. De närmaste 

 äro då inga hundra steg borta. Förgäves söker jag att skönja 

 dem i mörkret. De äro tydligen inte av våra gråtranor. 

 Vad är det för djur? Jag kan höra rörelsen, när de skaka 

 på sig eller slå med vingarna. 



En grundbank stänger vägen dit, och jag försöker i stäl- 

 let ro längre in mot vad jag tror är fasta stranden. Jag 

 hänger över på ena relingen för att inte kölen skall hindra 

 mot botten. Det går bättre så. När det är omöjligt att 

 glida längre — staka går inte i den bottenlösa ävjan — har 

 jag säkert tranor på mindre håll än ett stenkast. Några 



I I I 



