märka mig. Deras läten bli oroliga, men åter lugnare, när 

 båten blir stilla och de mindre fås^larna sluta med sina larmsio- 

 naler. Det är intet annat att göra än att krypa ned i stäven 

 och vänta in dagern. Pipan törs jag inte tända. Eldsljuset skulle 

 skrämma. Det är annars sådana nätter man undfår sin ma- 

 laria. Allt levande här tycks vara fåglar, fåglar av kända och 

 främmande slag hopade från tre världsdelar. Det är tydligen 

 alla de, vilka inte behövde följa med i Noaks ark, som 

 samlas här. 



Aldrig ha väl fågelläten ringt sig in i mina öron som den 

 natten. De flesta vadare och vattenfåglar sova inte hela 

 nätterna. Helst säkert inte i tropiken, där natten är så lång 

 och hettan driver dem att ändå söka vila om dagen. De 

 samlas på andra ställen vid stranden, där de tro sig säkra 

 för nattligfa fiender. Måno^a av dem söka föda även i mörk- 

 ret, och de, som stå stilla för att vänta dagen, väckas stän- 

 digt av andras rörelser, av ett enda ängsligt gällt läte. 



Vem är nu den lilla vadaren, som lockar oupphörligt på 

 stranden helt nära där om natten; måhända någon fjällpipare, 

 från Mongoliets hög-länder. Den ivrioa rösten bredvid är 

 väl känd — strandpiparen. Han är då alltid vaken. En annan 

 stämma därborta i mörkret — ack, vem är hon nu igen — 

 jo, det är ju hon, som blev utrotad av människorna i Sverige, 

 skärfläckan som bor kvar på Själlands kust. Och de andra 

 fåglarna därute — jag börjar skönja deras linjer mot vattnet, 

 dagen gryr väl snart — nu minns jag dem, det är ju de 

 eleganta styltlöparna, som mötte mig ute i marismans laguner 

 de soliga dagarna en vår i södra Spanien. Men det skarpa 

 lätet bakom mig nu. Det är inte långnäbbarna, nej, dem 

 hörde jag också nyss. Det är något annat. Frågetecken! 

 Så är det med det mesta. — Vet inte! Men dagen skall 



I 12 



