Men bakom deni står den väldiga skaran av stora euro- 

 peiska tranor. Hundratal drömde jag om. Säkert äro de 

 över tvåtusen. De stå där som en fältgrå här om morgonen 

 före uppbrottet. Den tunga massan är samlad uppe på slam- 

 bädden mot land. Den fasta stranden var det ännu lånot 



o 



igen till. Som förtrupp och spets hålla mindre flockar vakt 

 ute på bankarna i vattnet. Och där det är grunt nog, stå 

 tusen och tiotusen små vadarfåglar av alla upptänkliga slag 

 mitt ibland dem, springa omkring deras långa ben och rent 

 av in under taket av deras täta led, som små människor 

 under valven av Nildalens höga pelartempel. Små änder 

 gunga och spegla sig i de sällsamma levande salarna, blott 

 kärrhökarna sitta ensamma, tio, tjugo strödda utomkring, 

 och alltsamman säger, att alla dessa små måste ha sökt sk)dd 

 i skuggan under de storas vingar. Smäckra långa halsar kråma 

 och räckas, morgonvinden leker med stolt vajande plymer 

 och ropen skälla över det vaknande vida afrikanska landet. 

 Men det är bara en kort oförgätlig syn. Det är den 

 stora uppbrottstimman. Solen far inte finna dem där, och 

 rodnaden stio-er som en vådeld över landet bortom floden. 



O 



Stämmornas tal och styrkan i ropen ökas med varje minut. 

 De små fåglarnas röster tystas ned till ingenting. Krontranor, 

 som stå i ett led längst ute på banken, börja vandra ivrigt 

 fram och åter och skära in i kören med gälla tvåtoniga horn- 

 stötar. Det är som om alla bara väntat på detta. Som på 

 en larmsignal lystrar hela hären. Det blir vimmel och gång 

 i skarorna. Ropen mana och fråga. Leden ordna sig efter 

 någon mening, som jag blott ej känner. Och med ett brus 

 av vingarna, som härmar katarakten, och larmet stegrat till 

 våldsamt crescendo svingar falang efter falang upp att klyva 

 morgonvindens böljor. 



114 



