Sen dess har jag mött dem igen — skrikande genom 

 stormen om natten, när Nilen vräkte som ett hav utanför 

 öknarna vid Gjebel AuH — sträckande tysta och mätta ge- 

 nom stilla aftnar från de rika fälten kring durrahstaden El 

 Dueim — vilande i heta middagstimmar och drickande med 

 marabuterna, där flodhästarna tumla vid Abu Zeid — tågande 

 slutligen mot hemlandet i smala, knappt skönjbara linjer, fjär- 

 ran under himmelen över Palestinas dalar. Och jag minns 

 dem, när isen lossade på Sjaunjaape myrar under Lapplands 

 fjäll mellan Kaitum och Lule älvar, och smygande tysta det 

 ensamma paret med små rödduniga ungar bland blommande 

 skvattram en daeeisf sommarmorcjon i det enslio;a kärret i 

 den småländska skogens innersta. Men starkast står synen 

 av stolt vajande plymer och brusande vingar mot morgonens 

 rodnad över den mäktiga afrikanska floden, och oförgätligt 

 ringer ropet än — hur det skar genom kvällens stillhet där- 

 borta i den främmande världsdelen. 



Det kändes så underligt varmt någonstans i bröstet just 

 då däruppe på dahabians tak. 



ii6 



