att vi helt enkelt strandade själva. Nå, det skall berättas i 

 sammanhang. 



Bland de tiotusentals mindre fåglar, som vimlade på de 

 flacka stränderna, hade tranorna sökt ut sina tillhåll på för 

 dem kära ställen, på de vidsträcktaste slambäddarna, på någon 

 låg landtunga, som sköt ut i floden, eller helst på smala 

 grundbankar, som lågo parallellt med stranden och hade 

 ett bra stycke fritt vatten innanför som skydd mot nattliga 

 besök av rovdjur, särskilt längre uppåt floden mot leoparder, 

 som, efter vad spåren visade, inte tycktes försmå att hugga 

 en fåeel vid sina nattliora besök bland skarorna. Där stod 

 nu på många ställen bara mindre flockar bland myllrande 

 hopar av brushanar, snäppor och änder, men, där det var 

 bäst, upp till ett par tusen jungfrutranor och våra stora tra- 

 nor samlade, när morgonen bröt in. Då lyfte allesamman 

 och försvunno i larmande långa linjer in över landet för att 

 äta spillsäd på de nu ökentorra fälten, där infödingarna under 

 regntiden odlade durrah. Men redan klockan tio och elva, 

 när det började bli olidligt hett kanske även för dem och 

 de i varje fall inte ville äta mer, kommo de i små flockar, 

 i stiltje högt på himmelen, i hård motvind lågt, sträckande 

 tillbaka till sin kära gyttjebank eller strand, först och främst 

 för att dricka, men också för att sedan stå där den tid solen 

 brann i zenit och putsa sina fjädrar, sova, kivas något och 

 förresten göra det som människor och djur bäst av allt för- 

 stå njutningen utav — ingenting. 



När nu dessa tusentals tranor sträckte fram och åter, lågt 

 eller högt, jungfrutranor eller våra tranor, såg jag dem blott 

 sällan bilda denna vinkel i luften eller regelbundna ploglinje, för 

 vilken tranornas flykt är så omtalad. De kommo i ganska lösa 

 sällskap, gärna på sneda linjer — Epaminondas måtte ha 



I 20 



