plats vid Xilen före solnedgången. Jungfrutranor och våra 

 tranor stodo i fullständig sämja om varandra, tätt tillsammans, 

 men ändå i små sällskap vart för sig, sa att man kunde 

 se ett bälte av ett par hundra jungfrutranor, därefter ett 

 bälte a\' de stora, kanske hälften så många, och så åter några 

 hundra jungfrutranor med insprängda flockar av de stora. 

 Krontranorna höllo sig gärna på samma ställen, men ändå 

 mera förnämt för sig själva än främlingarna. 



Sådana tranläger mötte vid stränderna med en kvarts och 

 en halv svensk mils mellanrum eller mera uppefter Mta Nilen 

 hela sträckan från ökenlandet söder om Omdurman eenom 

 kordofanska stäpperna upp till Abu Zeid, där floden tränges 

 samman av klippor och skogarna rycka ned till stranden. 

 Men där voro våra tranor redan ett tåtal i skarorna. Deras 

 bästa vinterland var synbart den obrutna slätten upp till 

 trettonde breddgraden, till den trakt där skogiga öar börja 

 dela floden. Där ovanför blevo jungfrutranorna alltmer här- 

 skande och slutligen ensamma i skarorna med en allt star- 

 kare tillslutning av krontranor. 



Detta att de nordiska flyttfåglarna och nu särskilt tra- 

 norna hade sina vinterområden, vilkas sydgräns jag inte kände, 

 var från första dagen på floden ett brännande problem. \'ar 

 fanns denna gräns? Överallt döko tranhärar upp, medan 

 dahabian länsade, så att det fräste om bogen för denna 

 ständiga, underbara nordliga vinterbris, som gör landet 

 hjälpligt att leva i, det får vara hur hett som helst. Jag 

 frågade mitt orakel Mohammed — var finns det mest utav 

 de här fao^larna — är det ännu flera länore fram eller blir 

 det färre — finns de bara på de här flacka stränderna eller 

 också där det växer gräs — hur långt söderut har du sett 

 dem? Och Mohammed, som inte var van att se efter mindre 



122 



