skepparn en tiopiaster och pekade pä nästa transkaror, 

 som hägrade som en hop folk ute på en landtunga, där flo- 

 den gick om hörn. Mohammed, som tolkade, skakade på 

 huvudet — to shallow, sirI — men myntet försvann villigt 

 i skepparns toga, och jag fick rent för folk på fördäck och 

 kinokameran klar på en lämplig punkt i lä. 



Naturligtvis gick det på en nådig försyn. Ty skepparn 

 kände av gammalt till en viss djupfåra, som han följde, an- 

 tino-en det var höet eller lå^t vatten. Vad däromkrincr fanns 

 av djup och grundbankar kunde han inte hålla i huvudet 

 uppför denna evigt långa flod, och Nilens botten har dess- 

 utom en obehaglig böjelse att förändra sig från år till år, 

 så att n)'a farleder måste sökas. Och så ser man ingen- 

 ting genom det slammiga vattnet. Men skepparn styrde 

 redan efter mina handrörelser, och när vi närmade oss den 

 åtrådda stranden, höll han ner på tranorna med en gir, som 

 om han tänkte segla opp i öknen. Det gjorde han också 

 nästan. Just som jag fått ögat i sökaren och började sikta 

 efter tranhopen därframme, kom det en törn, så att hela 

 kinomaskinen höll på att gå över bord. Seglen slog. Där 

 satt vi. Men tranorna, som kommit in på nära hundra 

 meter, gjorde inga anstalter att resa. De hade sett daha- 

 bior på grund förut, och de gamla bland dem, som brukade 

 ge signalerna, hade lärt, att det inte var från båtar med vita 

 segel och svarta män, som den plötsliga döden kom ibland, 

 utan från båtar med vita män och svarta rökar. Först när alla 

 de svarta männen nu började staka med stänger i lä och 

 ropade i takt och till slut sprungo i vattnet, blev det 

 ändå för m)'cket, och hela hopen drog sina färde under 

 stor palaver. 



Vi hade henne flott på mindre än en halvtimma. När 



124 



