aldrig antecknat. Där det stod tranor, var det långgrunt, och där 

 det inte var lånoforrunt, stod inofa tranor. Det var en väl- 

 oärnino-, att vinden inte var så hård just då och att det aldrio; 

 fanns en sten i botten. En gång stod där säkert tusen jung- 

 frutranor och ett par hundra av våra långt ute i vattnet 

 på en grundbank. Det såg ut som om där kunde vara djupt 

 nog att stryka förbi dem på ett drygt hagelhåll, femtio, 

 sextio meters avstånd. Det gick — närmare och närmare. 

 Floden sträckte sig mot sydost ett stycke där, så att vinden 

 kom bra på babords låring. De stora fåglarna stodo lugnt 

 och läto oss komma in på nära hundra meter, den närmaste 

 spetsen av skaran, Dahabian lovade försiktigt för att stryka 

 förbi hela hären. En sådan bild! Kinokameran började surra. 

 Och så, just som leden tätnade i sökaren och de närmaste 

 lyfte och stävade snett emot oss, som de ju måste mot 



""De stodo ute på grii ?iiU>ai!kar/ia, där ingen kunde komina tit dem.'» 



126 



