men begreppet är känt från Vita Nilen. Det är tuvor och 

 rötter och flak av träsk- och vattenväxter, dem Nilen och dess 

 oräknade tillflöden slita loss under den årliga översvämnineen 

 i regntiden och föra med sig. En del stannar och fyller hela 

 floden i de så kallade »suddområdena», så att expeditioner 

 måst skära sio;- io-enom för att komma fram med ånofbåtar, 

 en del får följa med strömmen som simmande öar och tuvor. 

 Och en av dem, med någon underlig tropisk buske på, hade 

 strandat på södra ändan av en gyttjebank, där ett par tusen 

 tranor tronade i förnäm oåtkomlighet mitt ute i floden. 



Det var söder om Kawa, där det nakna flacklandet änt- 

 ligen är slut och de skogiga öarna börja. Tropiska duvor svär- 

 made från skoofarna ned till vattnet för att dricka. Det var 

 fåglar överallt. Ett par vithövdade örnar svarade varandra 

 eällt från strand till strand. Men min kikare var fastbunden 

 vid problemet på flodbanken. Det var inte bara tranor 



S udd gräset. 



134 



