tranorna stodo var som en smal landtunoa under vattnet, ty 

 skarorna voro fylkade efter en jämn linje soni en uppställd 

 brigad. Omkring- dem ute i det djupare vattnet vadade snövita 

 skedstorkar med de flata näbbarna sökande efter smådjur I 

 ävjan. Kolsvarta musselstorkar gingo betänksamt en och en, 

 och en enda jättehäger, stor som någon av tranorna, tittade 

 med sträckt hals efter min ringhet. Han var skyggare än de 

 andra. De närmaste tranorna voro inte femtio meter från 

 suddflaket, och ännu närmare myllrade det av brushanar och 

 snäppor, men jag visste mer än väl, att den ringaste miss- 

 tanke skulle förflytta hela menigheten ett par hundra meter 

 längre ut på grundet. Det var mitt på dagen nu och det 

 skulle varit dumhet att skrämma bort dem från detta natur- 

 liea camoufla^e. Men nästa morgonväkt, sedan tranorna 

 under öronbedövande larm rest uppåt fälten till sin durrah, 

 voro vi därute med lämpliga grejor för att förbättra profe- 

 tens gåva. Jag sporde Mohammed om han inte trodde som 

 jag, att hans namne profeten lagt dit »sudden>> åt mig som 

 belöning för att jag inte dödade några fåglar, och Moham- 

 med, som med välbehag förnummit denne kristne hunds in- 

 tresse för den enda saliggörande läran, upptog tanken med 

 allvarligt gillande och uttalade, att det tvivelsutan även varit 

 en skickelse den dagen »el vabur», ångbåten, kom och hjälpte 

 oss ur nöden och ävjan. 



Det fanns inte en trana ute i vattnet, när vi kom efter 

 soluppgången. De vita skedstorkarna, som stannat kvar, 

 brydde sig inte om att lyfta, utan sprungo i ett led några 

 hundra meter längre norrut, och snäppor och små strandpipare 

 lyfte framför fötterna och gjorde en sväng ut över vattnet för 

 att strax komma tillbaka. Bara jättehägern, som stod för sig 

 själv på sitt strandsjöfiske, fick längre och längre hals ocli 



136 



