senare fråga. Suddgräset var blott en bitter bekantskap, ty 

 det hade ett slags hårighet, som man kan föreställa sig på 

 en jättebrännässla. Hela eftermiddagen, sedan bygget var 

 färdigt därute på dyn, var jag sysselsatt med att ordna 

 apparater och dessemellan med en pincett försöka plocka ut 

 nässeltaggarna, det var det minsta de kunde kallas. Men 

 dagen efter igen, efter ett par timmar, sedan tranorna farit 

 sin vanliga väg bort över skogbandet till fälten, hade jag 

 fått mina kameraögon dolda bland nässelgräset och Mo- 

 hammed och de svarta ur synhåll med order att skicka 

 feluckan, den lilla släpbåten, med två man ner till grund- 

 bankens norra ände halvannan kilometer bort för att hålla 

 fåglarna därifrån. 



De hade inte väl försvunnit, förrän mängder av små vadare 

 började svärma omkring mitt tabernakel. Märkvärdiga kärr- 

 hökar i de finaste blå och bruna färger kommo och satte 

 sig några meter bort på dyn och lustigt nog ute i vattnet 

 som vadare. Vilka asiatiska arter det kunde vara i deras 

 växlande dräkter hade jag ingen möjlighet att veta. Och 

 så kom tranorna. Men det gick inte alls. Det visade sig — 

 vad jag ofta senare såg och lärde begagna mig utav — fåg- 

 larna voro inte »tillräckligt rädda» för de svarta. Jättehägern 

 och skedstorkarna och några andra stamgäster med dem 

 hade nämligen begivit sig några hundra meter bort, när vi 

 kommo, och där stannade de. När de första tranorna an- 

 lände, sågo de dessa dagliga bekantskaper och styrde kosan 

 till dem. Tranflock efter tranflock gjorde sammaledes. Och 

 hur många de än voro — jag tror mera tre- än tvåtusen — 

 räckte de inte närmare åt mitt håll än intill ett par hundra 

 meter. De kommo med andra ord inte alls »i håll för» kame- 

 ran. Men neremot de svarta i båten vimlade det av tranor. 



138 



