Kunde de ha märkt någon förändring'? Säkert inte! Det 

 var bara den vanliga felräkning, som innebär en väsentlig 

 del av kamerajaktens stora spänning och som en gång kommer 

 att fjöra denna oblodio^a form av intelliofensmätning; mellan 

 djur och människor till de obanade vägarnas intressantaste 

 sport. Men dagen var återigen tillspillogiven för kameran. 

 Nu hade Mohammed och jag ett par skarpa signalpipor oss 

 emellan. De hade ungefär samma ljud som ett utdraget 

 transkrik för att inte skrämma fåglarna och hördes en kilo- 

 meter eller mera i god vind, och det var överenskommet, att Mo- 

 hammed skulle smyga sig upp på säkert avstånd i lä på vissa 

 timslag för att lyssna om jag kallade på honom. Det var två 

 timmar till nästa gång, och i väntan stack jag opp den längsta 

 kikaren eenom sudderäset för att försöka räkna fågrlarna. 

 Det var naturligtvis bara möjligt på ett ungefär, men när 

 alla kommit ned till floden vid middagstiden, stod där fram- 

 för mig på banken uppåt tvåtusen jungfrutranor, fem- till 

 sexhundra av våra tranor, ett tjugotal skedstorkar, endast 

 två krontranor, ett trettiotal musselstorkar, elva vita storkar 

 som jag kunde se, en jättehäger och ett dussin vanliga 

 gråhägrar. Hägrarna gingo enstaka på fiske runt själva 

 grundbanken och ville inte alls komma i närheten. Sked- 

 storkarna och musselstorkarna sökte sin föda på något 

 grundare vatten. Tranorna voro alltså samlade som ett folk 

 i mitten längs banken, och de vita storkarna stodo mitt ibland 

 dem åt min sida. Men hitom dem och inne bland de stora 

 fåglarna rörde sig åter detta myller av brushanar i vinter- 

 dräkt, en och annan hanne redan med vita eller mörka ut- 

 växande praktfjädrar. Ibland dem, utanför tranhären, slogo 

 andra mindre fåglar ned, enstaka eller några stycken till- 

 sammans, gluttsnäppor, den syd- och östeuropeiska damm- 



140 



