utom brushanarna. De voro tio- och över större områden 

 säkert hundratusental. Varifrån dessa väldiga svärmar av 

 brushanar härstammade, är ju omöjligt att bestämma, men 

 det är troligt, att de voro från de ryska och västasiatiska 

 lågländerna. De sökte ivrigt efter smådjur på grundbankar 

 och stränder, men deras bästa bord här var uppe på torra 

 land, där de tycktes äta durrah och vad frön de kunde finna. 

 De foro fram och åter mellan floden och fälten likt tranorna. 

 Vid stationen Kosti i Kordofan sprungo mängder av brushanar 

 mellan järnvägens spår i den torra sanden och inne på arabkvar- 

 terens sandiga gator för att söka frön. Det var mycket egen- 

 domligt att se dem så. Hos oss ser man dem ju nästan uteslu- 

 tande på sank mark under häcktiden och någon gång, som 

 på Oland, uppe på åkrarna för att plocka insekter eller 

 kanske mot förmodan söka efter frön där också. 



higen av våra övriga små vadare såg jag söka sin föda 

 uppe på de afrikanska torra fälten. Alla snäppor och pipare 

 höllo sig i flodens närhet, helst på dess strand. Men de 

 vita storkarna, de flockar som rastade här, sökte sig två 

 gånger om dagen uppåt det torra landet, alldeles säkert för 

 att söka föda, vad kunde jag ej fa klarhet om. Gräshoppor, 

 vilka annars äro storkarnas älsklingsspis, syntes inga till, 

 och något ur växtriket togo de knappast. Timma efter 

 timma vandrade jag dagarna sedan över dessa nakna stycken 

 stäpp med bälten av törstande skog och snår, där det säkert 

 fanns liv och grönska på marken under regntiden, men där det 

 nu var brännande torrt. Två ormar och några små kvicka ödlor 

 voro de kräldjur som syntes. Det enda starka djurliv jag 

 såg, som skulle kunnat tjäna storkarna till näring på strän- 

 derna, var mängden av syrsor, vilka började sin egendomliga 

 musik, så snart det skymde, och om dagen höllo sig gömda 



142 



