i de djupa sprickor, med vilka Nilstrandens soltorkade ler- 

 bäddar äro genomdragna likt ett fint nät. Sådana spörsmål 

 låta sig knappast besvaras utan att ett antal fåglar dödas 

 och undersökas. Men ett skott i detta paradis skulle varit 

 nätt opp det värsta som kunnat hända. Hur nära en sådan 

 olycka var just då, hade jag ingen aning om. Det tillhör 

 vad som hände dagen efter. 



Mot eftermiddagen, när den värsta hettan var över — 

 dess olidliorhet de timmar solen stod rätt över mitt eömsle 

 under grästaket är inte värt att beskriva — och tranorna, de 

 flesta av dem, flögo uppåt fälten, blåste jag i min tranpipa 

 efter de svarta och kom kvickt ombord på dahabian för att 

 få en av de tvähundrafyrtio flaskorna vatten att späda ut 

 vätskan i ådrorna med, varefter Mohammed interpellerades, 

 om det fanns fisknät ombord. Jo, en av de svarta hade två. 

 De kostade ett och ett halvt pund. En kyckling hos negrerna 

 kostade bara trettio öre. Nog av — när affären var gjord, 

 kallade jag Mohammed och de fyra skarpaste karlarna ut 

 på stranden, där ävjan var lagom torkad för att bära oss, 

 och använde den som svart tavla för att åskådlioro-öra mor- 



o o 



gondagens strategi. 



— Här, Mohammed — jag ritade med käppen en karta i 

 ävjan — stå tranorna på banken, därifrån komma de flygande, 

 här, är suddgräset, så ligger vinden. Nu skall du sätta en 

 man på östra stranden mittför banken. Gå tranorna åt hans 

 hall skall han röra sig sakta emot dem. Vända de, skall 

 han stanna. Båten skall ligga utanför norra spetsen av grun- 

 det, när de första fåglarna komma. Sätter nästa flock sig 

 norr om dem, skall den sakta, mycket sakta, driva närmare, 

 ända till dess alla flockar, som komma, undan för undan slå 

 ned söder om dem som äro där förut. Men du själv och en 



143 



