bakifrån över mitt huvud så nära, att jag kunnat nå en fågel 

 med handen, om jag rest mig. Bruset av de tunga ving- 

 slagen formlioren kändes orenom crrästaket. Se dem kunde 

 jag inte då, ty ögat var fastlåst vid filmkamerans sökare, 

 men efter vingsuset kunde jag höra, var nästa flock kom, 

 och ^'ara tillreds att möta deras sträckta halsar med det 

 stumma skjutvapnet. Filmen bokstavligen rann mellan hän- 

 derna. Välsignade land, där solen inte kan gömma sig bakom 

 ett moln just som det sker någonting framför kameran. 



Jag tror det varade en timma, innan strömmen började 

 sina. Klockan hann jag inte tänka på. — Om man bara 

 hade fyra händer ibland i stället för de fumliga tvål Där 

 stod nu min lilla jaktkamera inskjuten mellan grenverket 

 ovanför kinokameran, med sin alltid behändiga reflexspegel 

 nedåt för att göra det möjligt att sköta henne med vänster 

 hand och se henne underifrån — det här är detsamma som 

 när en jägare berättar om möjligheten att begagna två gevär 

 - — ■ och så hade jag inte hunnit med att i dessa strömmar av 

 fåglar ta mer än två plåtar på hela tiden. Nu — ja, nu 

 flögo de inte. Att fotografera flygande fåglar i stället för 

 sittande är lika mycket intressantare, som det är mera sport 

 att skjuta en orre i flykten än på marken. A andra sidan 

 — de två händerna hade räckt till att göra slut på nästan 

 hela kinohlmen. Det går på minuter med en rulle. Få ting 

 i världen äro så odryga som kinofilm. 



Och där stod nu äntligen tranhären samlad, så som jag 

 alltid önskat, de närmaste inte mer än ett stenkast ifrån mig. 

 Mohammed hade redligen förtjänat sina plåstrar. Stod, säger 

 jag. De rörde sig med långsamma lugna, men ändå dan- 

 sande sirliga steg som i en gammaldags kadrilj. Trane- 

 dansen kunde börja när som helst. Brushanarna, som likt 



146 



