öländska hedarna, där de vislio'en aktade sig att låta en så 

 farlig varelse som människan komma för nära? Att män- 

 niskorna vid Nilen inte alltid voro ofarliga, kunde de den 

 dagen ha fått ett blodigt bevis på, om inte Mohammed vakat. 

 Jag undrade just då, varför det blev så oroligt i skarorna. 

 Tranorna skreko ivrigare och sträckte sina halsar. Enstaka 

 flockar lyfte långt borta och kommo farande ned bland de 

 hundratal, som voro mig närmast. Då hörde jag på avstånd 

 Mohammeds röst. Han ropade något som jag inte förstod. 

 Och han var förbjuden att säga ett ljud. Först tänkte jag 

 på krokodilerna. Det hade väl för Guds skull inte hänt 

 dem något därute. Orolig kröp jag upp från kameran och 

 försökte se genom kikaren, som hängde under grästaket med 

 öofonen utanför. Där stod Mohammed bortom skogen av 

 tranor, mycket närmare än jag trott. Förvånande bara att 

 inte allihop lyfte framför honom. Han var knappt ett par 

 hundra meter ifrån dem. — Om han kunde vilja mig något. 

 Han slocr med händerna och skrek allt vad luneorna orkade. 

 För att få något begrepp om vad det gällde försökte jag se 

 genom en springa åt östra landet. Det kom fåglar flygande 

 därifrån. Varför? — Där aick två svarta karlar, som inte 

 hörde till oss. Den ene bar nåeot. Sannerligen, det var 

 ett gevär. Det växte några buskar där och de smögo bakom 

 dem. De närmade sig en hop fåglar, som stodo uppåt stranden. 

 I det ögonblicket uppträdde oväntat några vita storkar 

 bland tranorna framför mig, var de nu kommo ifrån, och jag 

 tog fatt i kameran med klarhet om att det kunde vara för 

 sent om en minut. En av dem fick jag pä filmen, där han 

 står drickande, verkligen som en sparv i tranedansen; men 

 just dä började också tranorna längre bort att lyfta i hundra- 

 tal. Där de varit, kom Mohammed springande längs banken 



