alltjämt ropande med tordönsröst och viftande med armarna. 

 Hela tranhären lyfte och alla andra fåglar med dem. De 

 kommo rätt emot och över mio;-. Det brusade som ett vat- 

 tenfall av vingslagen, och Mohammeds röst drunknade i skri- 

 ken från dessa tusentals strupar. Under mitt grästak nystade 

 jag nied kasetter och kameror för att få med så mycket som 

 möjligt av skådespelet dessa brännande sekunder, när kanske 

 allt om en stund skulle vara ohjälpligt förlorat. Först när 

 jag inte hade en centimeter film till, hördes Mohammed ånyo 

 utanför min gräsvägg, och blinkande mot solljuset trängde 

 jag mig ut, nässlad och ursinnig över det bortflugna para- 

 diset, men ändå rätt så nöjd med det som vankats. Och där 

 stod Mohammed, ivrig och uppretad ännu, som en tupp efter en 

 fäktning. Han gestikulerade uppåt land och höll stor palaver. 



■ — »These clamned people ■ hade kommit för att skjuta på 

 hans tranor. Skulle väl fördärva alltsammans fÖr honom. 

 Du vara nöjd, sir? De kommo ju alldeles hem till Dig I Och 

 så många! Har jag inte förtjänat mitt halva pund, sir? Men 

 »these damned people>, som komma för att skjuta. Och jag 

 jagade bort dem! De äro långt borta nu. Jag lovade dem tre 

 års straffarbete — »three years prisoner!» Han upprepade det 

 sista med klämmen på -^three", som om han kungjort en jurydom. 



Han var storartad! Sammanhanget med att han skrämt 

 tranorna också för fan i våld, tänkte han inte alls på. Men 

 det var inte så farligt. De voro där igen, innan solen gick 

 ned, fastän långt ute på bankarna, och dagarna efter fick 

 jag mer film av dem, än jag någonsin kan göra bruk av. 

 Och så sesrlade vi vidare till krokodilerna. Men flera daggar 

 följde mig frågan, hur han kom på idén att lova de stac- 

 karna just tre års straffarbete, ty »prisoner» vid Vita Nilen 

 är nog ganska liktydigt med det. 



