nätterna ieenom krino- båten, krokodiler, sannskyldia-a avbil- 

 der av Leviatan, dåsade pa g\-ttjebankarna. Men fåglarna 

 inneburo den svåra frestelsen. De voro ju inte tillnärmelsevis 

 så skygga eller svåråtkomliga för en kamera härnere, som en 

 örn eller en vildgås är hos oss. Det skulle då vara nåeon 

 enda av de afrikanska jättefåglarna, visst inte marabuten eller 

 den stora hägern, men sekreterarefågeln, kanske den säll- 

 synta skonäbben och sadelstorken, som väl näst strutsen är 

 det tropiska Afrikas skyggaste fågel. vStrutsen själv faller 

 utom jämförelsens ram. Han är kanske det skarpsyntaste 

 djur på jorden och i vaksamhet för oss bäst jämförd med en 

 norsk vildren eller en svensk fjällvarg. Men alla de afrikan- 

 ska fåglar, med vilka mitt sökande denna vinter kom i möte, 

 överraskade mig med sin ringa skygghet eller, måhända rik- 

 tieare, med sin rörande o-odtroLrenhet inför människan. Att 

 komma även de större in på livet med en kamera var egent- 

 ligen bara en fråga om tid och möjlighet att finna någon 

 täckning, där landskapet var öppet. Det behövdes så lite. 

 I början överskattade jag dem alldeles. Även om alla dessa 

 låno^benta storkar och storvino-ade o-amar och örnar visade 

 försiktighet vid ett öppet nalkande, tycktes de å andra 

 sidan fullständiot sakna den överlä crsnincr och förmåga att 

 genomskåda, som en klok och skarpsynt fågel i våra 

 ständigt bejagade länder visar inför människans försök att 

 komma den nära. Och denna överraskande erfarenhet 

 gällde inte allenast fåglarna. Den gällde i lika mån kroko- 

 dilerna. 



En enda dag hade jag tid att offra pa marabuter och gamar 

 och fyra dagar pä krokodilerna. Att allesamman hamnade 

 mitt i gapet på kameran är ingenting märkvärdigt. Mara- 

 buterna och gamarna kommo så nära, där jag »stämt möte» 



158 



