lurade överallt. I småskogen vimlade det av bjärta glän- 

 sande tropiska fåglar, som inga namn ha på vårt fattiga 

 språk, och där gräset var bränt vid Nilen, ilade praktfullt 

 rosafärgade etiopiska biätare fram och åter på jakt efter 

 insekter. Men av våra flyttfåglar syntes just ingenting där 

 heller. Förgäves följde jag med kikaren varje liten oansen- 

 lig fågel i snåren, higen sångare av våra, ingen flugsnap- 

 pare. Blott ärlor av skilda slag trippande kring de uttorkade 

 flodarmarna. De voro i så många dräkter av gult och grått, 

 att jag uppgav tanken att på avstånd kunna skilja på asiater 

 och européer. Där det ännu stod vatten, sprungo sydeuro- 

 peiska styltlöpare, ett par skärfläckor simmade bland träd- 

 änderna, egendomligt nog, och de vita storkarna blevo allt 

 talrikare, men voro till min häpnad skyggare än någon av 

 de afrikanska fåglarna omkring dem. De lyfte på långt håll, 

 skruvade upp sig till flera hundra meters höjd och försvunno 

 alltid norrut. Det var säkra tecken till att tiden led. Då 

 varsnade jag en morgon, där vi kom seglande, ett par van- 

 liga grähägrar stående som vaktposter på spetsen av en smal 

 ö mitt i en hop av stora krokodiler. Dessa, de allra van- 

 ligaste flyttfåglar ifrån Egypten hela vägen uppåt Nilen, 

 hade det varit mig stört omöjligt att få fast med kameran, 

 medan kilometer av tranfilm vandrade in i de hermetiska 

 skattofömmorna under däck. De slumra, fåglarna voro med 

 Överallt, men de aktade sig, de kände människan, medan de 

 afrikanska ägretthägrarna tilläto mig att gå rätt på dem med 

 kameran, där de sutto i träden eller fiskade i vågorna vid 

 Nilstranden. 



Nu växte det en djungel av nässelgräs från söder uppåt 

 den låga gyttjebanken, där krokodilerna lågo, och det frestade 

 mig genast att kanske kunna få två flugor i en smäll där ■ — ■ 



162 



