hägern och krokocHlerna, för sa vitt de senares omtalade 

 skygghet var överkomHg. Därom hade jag ännu inget be- 

 grepp. Hur var det — hade de kanske rent av väderkorn? 

 Man är ju sa okunnig. Med den tväraste gir hon var mäk- 

 tig tick dahabian ga upp under land, och så hck jag ut liv- 

 båten, med Mohammed och ett par svarta ombord, och st)Tde 

 med en åra så att den dre\' med vinden mot norr neremot 

 udden och krokodilerna. Ett par bålstora flodhästar döko 

 oj)p efter båten gång på gång. De frustade och reste sig 

 över vågorna som något slags gigantiska salar. Alldeles 

 säkert var det bara n}hkenhet, de undrade förstås vad det 

 var för slags leksaksbåt, men det var verkligen omöjligt att 

 låta bli att tänka pa, hur det skulle tagit sig ut, om någon 

 av dem på lek behagat sätta näsan under köleti. 



Båten drev hastigt med vinden närmare udden. Egen- 

 domligt att strömmen i denna väldiga flod gjorde sig så lite 

 gällande. Det var verkligen ett snyggt sällskap, som lag 

 därnere på gyttjebanken. Med blotta ögat kunde jag räkna 

 nio krokodiler, den ena större än den andra, men en av dem, 

 jag kunde ännu bara se ryggen, den låg där som en kring- 

 stjälpt båt, tycktes kunna vara pappa för hela familjen. 



De voro inte så skygga som jag fruktat. Eörst på gott 

 kulhåll, knappt ett par hundra meter, reste hägrarna på hal- 

 sen och lyfte. Därmed var signalen given och hela den be- 

 pansrade truppen rusade i floden, så att vattnet stänkte i 

 kaskader om dem. Det var m}'cket egendomligt att se dem, 

 som lågo ett stycke upp på fastare mark. De släpade sig 

 inte, utan höjde sig på alla fyra benen med den långa stjär- 

 ten l}-ftad och sprungo som vanliga kvicka ödlor för att slut- 

 ligen med en enda sats kasta sig ut och försvinna i det 

 säkrare elementet. Minuten efter lyfte sig det ena huvudet efter 



164 



