det andra över ytan, inte nosen, den kom inte opp, bara 

 de pansarklädda pannorna med kirande gröna ögon. Det såg 

 ut som om mörka skrovliga barkbitar hade drivit på vågorna. 

 Hur det här skulle gå, fanns ingen möjlighet att beräkna. 

 Men tiden var bråd. Att flyttfåglarna gingo norrut nu var 

 inget tvivel om, och den enda ångare på två veckor, som 

 kunde ta oss utför floden, skulle passera vilken dag som helst. 

 Annars var naturligtvis det enda riktiga att iakttaga djurens 

 vanor ett par dagar, innan man försökte lura dem med kame- 

 ran. Nu var det bara att komma i land på ön genast, ävjan 

 på udden var bottenlös for åran, så att vi fingo ro nedåt 

 sidan på ön och därifrån arbeta oss upp genom gräset. 

 Purpurhägrar lyfte framför oss överallt, och små praktfullt 

 färgade kungsfiskare surrade som flygande smycken utefter 

 stranden. Slambädden ute på udden var formligen plöjd av 

 krokodilerna. Solen stod ännu i öster. Det måtte bära eller 

 brista. På nå^ra minuter hade vi ett crömställe färdio-t i kan- 

 ten av gräsdjungeln. Det gick ut en flodhäststig, där de 

 tunga kolosserna haft sin väg upp och ned för att beta om 

 nätterna. Över den band jag helt enkelt ihop gräset och 

 gjorde en gräsvägg bakom och framför, kröp in med ett 

 par kameror och lät de svarta fara tillbaka för — jag drog 

 till med åtta timmar. I sista ögonblicket fick Mohammed 

 order att på en omväg fara i land på andra Nilstranden, dit 

 hägrarna försvunnit över orrässkocrarna, och se till att få dem 

 därifrån, ifall de höllo till vid något vatten där. Min browning 

 fick han låna för att skjuta signalskott, om ångaren skulle 

 synas och förresten, som jag sade, för att försvara sin dyrbara 

 lekamen mot de där pantrarna, som han serverade mig vid alla 

 måltider. Så blev det tyst därute. Blott flodhästarna frustade 

 alltjämt, där de döko upp för att se vart båten tagit vägen. 



1 66 



