hugga det utsedda offret. Sedan, den dagen jag äntligen 

 fick hägern i kameran, var där ett vidunder som smög sig 

 fram och gjorde en sådan rusning. Jag fick den på filmen. 

 Men dessa framför mig nu tycktes endast vara misstänk- 

 samma. De lågo där som om de väntat, att någon av 

 de stora skulle komma och våga sig i land förut. Na- 

 turlio-tvis var det inte så. Av alla sådana stora vatten- 

 djur, salar och krokodiler enahanda, är det alltid de mindre, 

 som gå upp först. De stora och erfarna dröja till sist. 

 De känna farorna och de ha mera tålamod. Då skymtade 

 något mörkt förbi. En svart fågel med lång gul hals 

 slog till uppe på stranden. En ormhalsfågel. Den flaxade 

 med vingarna för att torka sig efter sitt fiske. Minuten efter 

 kom en till och en dvärgskarv och i sällskap med dem voro 



plötsligt ett par sporr- 



vipor, var de nu kom- 



[ mo ifrån. Det var 



som om krododilerna 

 bara väntat på detta. 

 En av dem — åh, 

 han var bra stor, när 

 han kom opp — häv- 

 de siof över vattnet 

 som för att speja, 

 medan ett par andra 

 bara »flöto» långsamt 

 in på grundvattnet 

 och »ålade sig» upp 

 genom ävjan med 

 rörelser så krälan- 

 Onnhalsfdgeln. de, att en ömtålig 



1 68 



