på stranden, gledo de svagare motvilligt undan. Någon endräkt 

 rådde där uppenbarligen inte, fastän de kunde ligga sida vid sida. 

 Egendomlig var skillnaden i deras skapnad. De mindre 

 liknade varandra så att de kunde förväxlas, men åtminstone 

 fyra av de större voro lika olika varandra även för mina 

 ögon, som människor kunna vara det. Att djuren se »per- 

 sonliga'> skillnader på sina likar, vilka vi inte alls kunna 

 skilja från varandra, är säkert. Det faller inte oss in att 

 förväxla människor, som vi väl känna och dag-liaen ha om- 

 krinsf oss. Komma vi in i en främmande folksamling, se vi 

 också strax de olika ansiktena. Men en flock svanar på en 

 damm eller några starar som plocka i gräsmattan äro för oss 

 alldeles lika varandra. Det äro de naturligtvis inte i verk- 

 licjheten eller för sina likar. En stork känner o-enast sin 

 maka i en skara och en måse sin i det flygande molnet över 

 häckplatsen. Hur långt detta igenkännande sträcker sig är 

 ett spörsmål värt att undersöka, men säkert hade dessa 

 krokodiler icke blott för varandra utan även för människo- 

 ögat lika stora yttre skillnader, som människor kunna ha det. 

 Den som om dagen där låg mig närmast, han syns på 

 bilden med hägern, var en krokodil av genomsnitt, sådan 

 man föreställde sig djuret, med en för ett fördomsfritt öga rent 

 av vacker proportion mellan ett långt kraftigt huvud och en 

 välvuxen kropp. En av de andra stora, den som ligger till 

 höger några meter från jätten, där de äro två, hade ett all- 

 deles oproportionerligt litet, spetsigt huvud till en bred 

 oppblåst bål under påfallande klena lemmar. Jätten själv till 

 sist hade ju ett huvud och en bål, som de sista årtiondena — 

 jag vågar tro, att ett sådant djur är femtio, ja kanske bortåt 

 hundra år gammalt — tycktes ha vuxit bara på bredd och 

 höjd, grovt tillyxad som kroppen på en yrkesbrottare. Och 



172 



