närmaste låg emot mig. Den hade ändrat läge ute i ävjan just 

 då och vred sig alhmera, när den store kom. Det oerhörda 

 huvudet sköt långsamt fram över ytan. Sannerligen kom 

 inte besten rätt emot mig. Försiktigare än jag väl nå- 

 gonsin hållit i en kamera, vred jag de små kinoobjektiven 

 efter hans rörelser. — Vad det är lätt att hlma mot att jaga 

 sig till en god plåt av ett djur! Alltjämt kom han närmare. 

 Nu förstod jag avsikten. Han ville ha den andras plats. 

 Han höjde det oformliga huvudet med en tvär krök på 

 nacken, så att han verkade häst. Den väldiga taggiga stjärten 

 restes över vattnet i båge. Ögonen glittrade kinesiskt smala. 

 Och så klippte han med käftarna i vattenytan, så att det 

 stänkte omkrincr, en £:åncr, två gråna-er. Han var den tull- 

 ständigaste bild av ondskefullhet som kan tänkas. Den mindre 

 geliken strök också på foten. Men jätten gjorde en gir 



'■■Ha)t reste s/_^ uied gapet öppet som en tjutande Jnt nd? 



176 



