på huvudena för att se vad det var. De sägo ut som stora 

 grodor. Så döko de också, och av hela »paradiset» återstod 

 bara några tröga natthägrar på dyn och »de simmande bark- 

 bitarna», vilka nu döko upp den ena efter den andra långt 

 ute i vågorna, där de knappt syntes, men där deras peri- 

 skop noggrant följde vad som skedde på land just då. 



Ut ur ofräset våo^ade iae miof naturlio-tvis inte. Det skulle 

 varit mycket farligare för en nästa dags möjligheter än om 

 hela dahabian kommit seglande upp. Vilda djur kunna ut- 

 härda att se en fara nalkas. När den är borta igen, äro de 

 lugna. Men det väcker deras förskräckelse om man ur ett 

 försåt plötsligt dyker upp mitt ibland dem. Här var bara 

 att vänta och se. Förresten voro mina plåtar och film nästan 

 slut igen. Men det där med sporrvipornas flykt, när flotten 

 kom drivande, var ett problem. De hade givit verkliga sig- 

 naler. Redan i Egypten såg jag, att sporrvipan var en av 

 de få vaksamma fåglarna, och nu rann det mig i minnet, att 

 någon forskningsresande skrivit, att hon var den verkliga kro- 

 kodilväktaren. Alla veta, att det av gammalt finns en fågel 

 som heter så. Det är en liten vacker strandlöpare, svart 

 och vit och laxfärgad, om vilken det berättas, att den är 

 krokodilens väktare för fara och att krokodilen på stran- 

 den öppnar sitt väldiga gap för att de små orädda fåglarna 

 skola plocka bort matresterna mellan hans tänder. Det är 

 väl möjligt att det är så. Någon lyckas väl en gång i tiden 

 fånga en fotografi därav som bevis. Men vid Vita Nilen, där 

 båda fåglarna funnos, fastän sporrvipan var långt vanligare, 

 såg jag aldrig krokodilväktaren hos krokodilerna. Han bru- 

 kade gå ensam vid de svartas båt- och fiskeplatser och söka 

 föda på stranden. Men var det fanns några krokodiler, där 

 tycktes däremot sporrvipan vara allestädes närvarande. Av 



l8o 



