afrikanerna var hon den vaksammaste fågeln på platsen. 

 Även om hon inte alltid flög först, visade hon före de andra, 

 att hon såg något nalkas, och hennes skarpa kvittrande skrik 

 skar igenom alla andra fåglars läten som en omisskännelig 

 signal. Som naturlig tandläkare på krokodiler lyckades jag 

 aldrig få se henne uppträda, men vi råkas kanske igen. Man 

 får tålmodigt bida och vakta i veckor för att se sådant 

 hända framför kameran. Däremot behövde jag den dagen inte 

 vänta så länge som jag fruktat pa mina svarta. Mohammed, 

 som hade en syn utan like, kom som en hök över de 

 stackars karlarna ute på flotten. De sovo tydligen de rätt- 

 färdiges sömn, när han kom roende upp med sin nakna 

 trupp. Jag kunde se honom stiga i land på träbitarna i sin 

 fotsida mantel och väcka dem. Han kommenderade och 

 skrek som en amiral på ett äntrat fartyg. Krokodilpannorna 

 försvunne i flodens djup. Alle man därute fingo stakar i 

 händerna, och flotten gled bort mot okända öden, medan Mo- 

 hammed kom roende upp och hämtade mina krokodilftlm 

 med en min, som om han besegrat en fientlig negerstam. 

 Men tanken på, hur flotten skrämt de åtrådda djuren i »sjön, 

 gjorde, att vi genast stack segel på dahabian, hon låg väl 

 synlig tvärs över floden, och seglade upp henne under stran- 

 den söderut och läto henne gå till ankars där för natten. 

 Där stod tät »thorn-bush» ända ned till vattnet, och gräs- 

 djungeln borta pä ön skymde henne för udden. 



Det blev en orolig natt. Troligtvis hade en panter slagit 

 något djur uppe i skogen och en hop hungriga hyenor in- 

 funnit sig för att få en bit med, ty där var ett kattrakande 

 och morrande och ylande kring midnatt, så att ingen män- 

 niska skulle haft lust att gå dit. Genom den stilla natten 

 hördes till och med trampet av bestarnas fötter på den hårda 



182 



