och letade reda på några tomflaskor och kastade efter ljudet, 

 där kolosserna döko opp. Men det märkte de inte ens. Till 

 slut ledsnade jag och gick ut igen och sköt ett par brow- 

 ningskott för att få nattro. Det hjälpte för en kvart. Sen 

 var det samma visa. Blandat med hyenornas ylande långt 

 borta och de millioner syrsornas sång från alla stränder var 

 det en fantastisk afrikansk konsert i den lugna, heta natten. 



Först när det dagades fingo vi lösning på gåtan. Där 

 låg en harpunerad flodhäst och dök omkring oss. Den släpade 

 i en lina ett grovt träblock, som alltså var harpunens flöte. 

 Och omkring den, på avstånd, reste sig ständigt igen en 

 mycket större flodhäst, en gammal hanne, med hela det oer- 

 hörda huvudet ovanför vattnet, som för att se detta fruktans- 

 värda, och utstötte ett vrål, som var det mest intensiva ut- 

 tryck för harm och ängslan. 



Det var lätt att fatta vad detta innebar. Shilliiknegrerna 

 hade harpunerat honan om kvällen, när hon gick upp att 

 beta, och, som de bruka, låtit henne gå med harpunen och 

 flötet för att trötta sig till döds. Det är bara att följa efter 

 och vänta, tills krafterna svika om ett dygn eller två. Och 

 hannen, ursinnig inför honans ångestläten, men ändå förskräckt 

 inför detta övermäktiga och oförståeliga, följde henne över- 

 allt för att se vad detta var och om hon inte kunde bli fri. 

 De hade simmat omkring så hela natten. Där måste ha 

 varit flera, av lätena att döma, fastän de inte syntes nu. 

 Att det arma harpunerade djuret stannat just i vår närhet 

 är mig oförklarligt, ty det var större bredd på floden strax 

 åt norr. De svartas mening, att flodhästarna dykt omkring 

 dahabian med någon avsikt att anfalla och hämnas, tror jag 

 då inte riktigt på. Kanske var det djupare vatten, där vi 

 gått till ankars. Gång på gång dök huvudet upp med ett 



184 



