plågat frustande läte, så nära att jag genast kunnat göra slut 

 på eländet, om jag bara haft en studsare och — naturligtvis 

 en jaktlicens. Nu kunde jag inte göra någonting annat än 

 att taga filmkameran och söka fasthålla några scener av 

 detta slags djurplågeri, som ännu många år kommer att 

 ostört bedrivas i denna del av världen, liksom valslakten i 

 Ishavet, medan det i andra delar är dryga böter på att aga 

 en olydig hund eller att prygla en tjuvskytt, som skjuter 

 fågelhonan från de späda ungarna. Den framtida djurskydds- 

 rörelse, som inte försvagar sin goda sak med sentimentala 

 adjektiv, kan begagna den filmen som avskräckande exempel. 

 Men det skall även berättas hur det hände. 



En rad shilluknegrer kommo springande på stranden, när 

 de sågo dahabian. De trodde, att det var en av jaktexpedi- 

 tionerna, och skreko till oss att inte skjuta på deras byte, 

 som i så fall kunde sjunka och gä förlorat. Emellertid för- 

 svunne djuren utåt gattet i norr. Negrerna följde efter. De 

 rodde i en smal ökstock tätt längs stranden, där inte flod- 

 hästarna kunde komma åt dem. Det händer ibland, att de 

 lyckas vända opp och ned på hela sällskapet, och när vi 

 efter en stund fått kamerorna i lillbåten för att ro bort till 

 krokodilerna igen, styrde de svarta roddarna först tvärs över 

 till ön och ströko sedan noggrant ned utefter dess strand, 

 medan de oupphörligt vände på huvudet för att se efter flod- 

 hästarna, som nu hördes frusta långt borta. 



Det var tomt på udden, när vi kommo dit. hite en fågel 

 syntes utom sporrviporna, som skrikande flögo därifrån. Men 

 ute på flodens yta flöto ett par av de simmande barkbitarna. 

 Ingen människa, som ej vetat om »underredet», skulle miss- 

 tänka dem för att vara nåofot annat. Min åtrå stod allt- 

 jämt till gråhägrarna, vilka dagen förut bara lyst med sin 



185 



