frånvaro, och så snart mina kameror kommit i ordning under 

 o-räset — o-ode Mohammed vad det nässlades pä händerna! 

 — fino-0 de svarta draga sina färde. Blott en fick order att 

 gömma sig i gräset söderut på ön och komma på signal 

 Mohammed med sin trupp stack ånyo ut i östra strandens 

 djungehnarker för att se efter hägrarna, om de nu inte redan 

 hade rest till Trolleholm. Men den dagen var det ännu 

 omöjligare. Knappt hade sporrviporna kommit tillbaka och 

 de första fågelflockarna slagit ned på udden, någon kro- 

 kodil hade ännu inte hunnit opp i land, så hördes det skrik 

 och hojtande norrut på floden, och sannerligen, när jag kikade 

 ut genom en springa, där kom shillukkanoten tvärs över Nilen, 

 bogserad av den harpunerade flodhästen. Man måtte tänka 

 vad man ville om jaktsättet. Rädda voro de inte därute. 

 De hade kommit åt att paddla fram och fästa en lina i har- 

 punflötet. Den linan hade de, som jag sedan hörde, dess- 

 utom varit uppe och lånat av amiralen på dahabian. Flod- 

 hästen, ursinnig och förskräckt över denna nya tyngd, släpade 

 kanoten över floden, så att vattnet forsade om stäven. Gång 

 på gång kom djuret upp, frustande av smärta och ångest, 

 och gick i djupet igen för att befria sig från plågoandarna. 

 En av de svarta styrde med en åra. Den andre stod upp- 

 rätt i stäven, balanserande som en skidlöpare på den smala 

 farkosten, och höll ett harpunspjut berett att kasta, när flod- 

 hästen dök upp. Slutligen nådde han, först med ett, så med 

 ännu ett spjut. Det var tydligt, att djuret var utmattat, de 

 båda karlarna höllo emot med årorna, de voro just över det 

 grund, som gick ut från udden framför mig, och i ett nu 

 blev det fullt av springande negrer i min kamera. De kommo 

 rusande genom gräset, ut på udden, ut i vattnet, utan hän- 

 syn till alla krokodiler. De kastade en lång lina ut till 



1 86 



