människogärning på den blodröda stranden i Afrika nästan 

 lika vämjelig som gärningarna vid de gröna borden i Europa. 



Dao-en förut hade solen lyst därute över en paradisets 

 tavla av de vackra tropiska fåglarna, vilande tryggt bland 

 krokodilernas pansarjättar. Och nu — ! Borta alltsammans! 

 Bara det sargade döda djuret i strandens blodiga ävja. Män- 

 niskan hade uppträtt på arenan. 



Försvunna i det blå rnina åtrådda hägrar. När kroko- 

 dilerna skulle våoa sie dit i^en, visste allenast Allah. Helst 

 hade jag den kvällen stuckit segel och farit från alltihop, så 

 mycket mer som storkarna tågade norrut i allt tätare för- 

 band under himmelen, men när vi skulle ro bort svävade 

 redan nåera mörka tramar över ön och floden. De väntade 

 byte. Där låg nu hela shilluklägret på stranden mitt emot 

 ön. De hade släpat upp flodhästen, och dit skulle alla kring- 

 boende svarta samlas som flucror daoen efter för att hålla 

 köttfest. Då skickade jag Mohammed dit att förhandla med 

 lämpliga medel, och morgonen efter, när vi kommo, drog 

 den samlade menigheten till sitt land io^en, sedan överlevorna 

 av flodhästen släpats upp på udden på samma fläck, där 

 den stupat dagen förut inte tjugo steg från mitt grässkjul. 



Det toof inte tio minuter från det öofonblick mina svarta 

 försvunnit, förrän den förste gamen susade ned. Ett par vit- 

 halsade kråkor och en snyltglada kommo på samma gång, 

 och efter ytterligare tio minuter — jag såg noga på kloc- 

 kan — var hela fläcken så full av gamar framför mig, att 

 jag inte rätt visste, vart jag skulle vända kameran. Så gick det 

 alltså till i Afrika. Med ett stilla löje mindes jag alla mina för- 

 gävesförsök att kornma åt havsörnarna därhemma. På sen- 

 hösten, när det var kallt i skären och tomt efter fågel och jag 

 visste, att de voro hungriga, de fyra gamla Björksundsörnarna, 



189 



