som inte ens för isen vilja lämna sin hemtrakt, hade jag lagt 

 ut en hel älg at dem på en öde klippa i deras hav, där de 

 sällan sågo till en människa. Och vad gjorde de? De kret- 

 sade över den dag efter dag. De sutto varje morgon på 

 sina utsiktsträd och spanade. De ville så gärna. En stry- 

 kande kungsörn for dit och åt efter en snöstorm, och korpen 

 bosatte sig på skäret och kraxade ut oss, när båten kom 

 förbi. Men de gamla havsörnarna fick jag allt vänta för- 

 gäves på i tre veckor. Och här — dessa väldiga rovfåglar, 

 som voro större än någon örn och troligen lika skarpsynta 

 — man lät de svarta kasta ut några köttslamsor, och inom 

 en kvart susade de ned från alla håll och klevo omkring en 

 som tamhöns. Det var bara att välja med kameran, vilken 

 man ville ha en bild av, och slutligen måste jag höja till 

 bestarna bakom min gräsvägg, ofta utan önskad påföljd, för 

 att inte en av de stora enfaldiga fåglarna skulle dölja de 

 andra med sina vingar eller för att någon skulle ; se upp med 

 en glad min». De bilder, som falla mellan bladen här, äro 

 inte tjugondelen av skörden den dagen. Det uppenbarade sig 

 nämligen sedan, att min kära jaktkamera under den tropiska 

 hettan »slagit sig>, så att den viserade falskt, och flera hundra 

 negativ måste kastas såsom • oskarpa», just där skärpan skulle 

 lecrat. Nåofra av dem äoa kanske nås^ot av denna »konstnärliora 

 oskärpa», som den nutida fotografien strävar efter. Men ett 

 olycksöde måste ju någon gång korsa vägen, och skrapbil- 

 derna> här få ge vad de kunna av de intressanta djuren. Ty in- 

 tressanta voro de att se, dessa utpräglade tropikens livsformer. 

 Den första som kom var en vithuvad gam. Efter honom 

 brusade luften under de väldiga vingarna av en rad örongamar, 

 med skalliga rynkiga huvuden. De äro de största och starkaste, 

 som en efter en, där de susa ned hungriga och vresiga, jaga 



190 



