lindan de föregående från b}-tet. Ingen befjädrad varelse i värl- 

 den har iae sett med ett så verkligen avskvvärt utseende. Om 

 Hades haft en bevingad Cerberus, skulle det varit denna sann- 

 sk\'ldiga avgrundsfågel. De sotbruna enfärgade vingarna svepte 

 in gestalten som i en mörkrets mantel omkring det nakna kött- 

 färgade huvudet, där rodnaden steg till blåhet i huden, när 

 fågeln blev uppretad. Och retade blevo de, när marabuterna 

 kommo. Men först infunno sig ännu flera slags gamar. Ett par 

 gåsgamar, smalare och sv^agare i kroppen, fast större än en 

 kungsörn redan de. Med sina vitulliga langa halsar i de blek- 

 bruna kråsen hade de något ormlikt över rörelserna. Likaså 

 deras närmaste anförvanter, de innerafrikanska gåsgamarna 

 eller Rlippellsgamarna — vad det är löjligt att behänga djur 

 med mänskliga privatnamn — , vilka kommo flera stycken och 

 lyste bland de andra med sina ljusfläckiga vingar. Sist bland 

 alla kom en bjässe, som jag trodde, var en örongam, störtande 

 ned bland det frossande följet, körde undan flera stycken och 

 satte sig att äta i sällskap med en örongam och en vithuvad. 

 Det mörka dunet på hans huvud tvang mig att rikta kameran 

 dit och få de tre på en bild. Ty om jag såg rätt, var det den 

 väldige kapuschonggamen, som \etenskapen icke kände till från 

 denna del av Afrika. Det visade sig sedan, att det verkligen 

 var han. De runda näsborrarna äro hans kännetecken till 

 skillnad från örongamen, som har vertikala. Hade jag nu 

 skjutit en sådan fågel och införpassat skinnet till ett museum, 

 kunde man om femtio år, eller för all del tidigare, ha be- 

 tvivlat att han var funnen just här. Det står många till 

 fyndorten falska fåglar både i museerna och i de veten- 

 skapliga verken. Men bilden tillsammans med de båda inner- 

 afrikanerna och på samma lätt igenkännliga strand, där förut 

 de stora krokodilerna och de egenartade tropiska fåglarna 



192 



