marken eller sitta i träden långt borta se naturligtvis också 

 »rusningen» och följa efter. 



Vår obenägenhet att fatta, att det finns de som se längre 

 än vi själva, må väl vara orsak till att man förr i tiden 

 trodde, att gamarna från dessa himmelens höjder, där våra 

 öo-on många gånger ej kunna urskilja dem, funno ned till 

 bytet med hjälp av ett fint väderkorn. Det ar uteslutet. 

 Att de kunna ha ett luktsinne vågar jag ej förneka, men det 

 är deras underbara synskärpa, vilken de ha gemensam med 

 många andra fåglar, som tillåter dem att urskilja föremål 

 över avstånd, som synas oss orimliga. Att flertalet därvid 

 inte se till själva bytet, utan blott följa »rusningen'>, blir ännu 

 troHgare, därför att det kan dröja något, innan de första infinna 

 sig, men äro de bara där, så komma de andra som skott. 



Senaste vetenskapliga undersökningar^ ha visat, att det 

 gula och gulröda i många fåglars näthinna ger dem en skar- 

 pare fjärrsyn än flertalet andra varelser, därigenom att de 

 under rött och rödgult framkallade strålarnas långa ljus vågor 

 bättre genomtränga det dis, solrök eller över huvud den 

 oklarhet i de jorden närmaste luftlagren, som den som flugit 

 på större höjder så väl vet är till hinders både för männi- 

 skans och kamerans öga, när det t. ex. gäller att urskilja 

 eller fasthålla en trupp soldater på ett fält eller en fågel som 

 flyger under aeroplanet. »Dessa färgfilter», säger den tyske 

 vetenskapsmannen, »ha flyttfåglarna att tacka för, att de även 

 vid oklart väder kunna se den afrikanska kusten, redan när 

 de befinna sig över Italien.» Det var denna avundsvärda 

 synförmåga de ägde, både gamarna, som på några minuter 

 samlats kringf mitt crömsle, och de vita storkarna, som de 



' Dr Hans Henning: Optische Versuche an Vögeln und Schildkröten uber die Be- 

 deutung der roten Oelkugeln im Auge. Pfliigers Archiv fiir die gesamte Physiologie des 

 Menschen und der Tiere, Band 178. Berlin, Springer, 1920. 



