dagarna seglade norrut i skyn så högt, att de just kunde 

 skönjas. Marabutstorkarna, som ramlade ned bland gamarna 

 just då, hade förvisso också denna fjärrsyn. Ty om 

 deras närvaro i landskapet hade jag sen flera dagar inte 

 haft nåeon aninor. Den första kom inte, förrän det var 

 minst trettio gamar på stranden, men efter en kort stund 

 voro de åtta stycken där och blandade sig hastigt i leken. 

 Vinden var som vanligt nordliof och de bålstora fåglarna 

 måste stryka tätt över mitt huvud, när de skulle landa. 

 Det prasslade i mitt tunna grästak av trycket, när de 

 brusade förbi. När man såg deras tunga kroppar och 

 hörde tyngden i vingslaget, var det svårt att tro att det 

 verkligren var samma fåglar, vars vita undersidor kunde tindra 

 som stjärnor i solen mot det blå, när de simmade på omätlig 

 höjd utan ett vingslag. Där de stodo på stranden, voro de 

 verkligen nästan, som lappen sade om tranan, »stora som en 

 människa», och kostliga sågo de ut i sina vita västar, med 

 blågrå frack och ett ansikte som en gammal skallig sprätt. 

 Marabuten vore ett ämne för en hel bok för den som kände 

 honom. Alla som befarit det inre Afrika ha sett honom, men 

 blott två vita män känner jag, som stått under hans bo i de 

 ödsligaste vildmarkernas jätteträd. Han är, som det brukar 

 stå om män i »framskjuten ställning» — en personlighet av 

 stora mått». Det fanns särskilt en som jag fäste mig vid och följde 

 med kameran. Han var påtagligen en äldre erfaren herre och 

 stamgäst på slika kalas. Han kom först, och han lämnade sist 

 lokalen. I sin min och hela sitt utseende var han en avbild 

 av dessa viktiga folkvälgörare, som i sin egen självbelåtenhet 

 stå över partierna. Men där han övervakade och lämpligt 

 tuktade gamarna, var han storartad. Han hade också makt- 

 medel i ett näbb som en plogbill. Den ena minuten stod 



195 



