^ ".r.* ■"-• -iHV —' 





hade herr Marabut re- 

 dan tagit saken om hand 

 och släpade det åtrådda 

 föremålet ut i vattnet 

 för att tvättas, ty det 

 var sä hans sed. 



Men Nemesis vakade. 

 Ty när han slugt lagt 

 båda ändarna ihop och 

 med en ofattbar snabb- 

 het lät den låno-a slincjan 

 försvinna i sin påses 

 djup, råkade han få det 

 sista stycket som en 

 snara kring undernäbbet. 

 Och där stod han. Han 

 var mig så nära, att jag 

 tänkte öppna en glugg och fråga om han behövde hjälp. Hur 

 han klarade härvan, såg jag aldrig. Där skedde viktigare 

 ting just då, och jag hann inte följa hans vidare öden. I vatt- 

 net vid stranden, helt nära mig, kom en av mina efterlängtade 

 hägrar makligt skridande. Och när jag nu kikade utåt udden 

 genom en springa, det hade alldeles undgått mig i brådskan, 

 hade en hel rad krokodiler oförmärkt glidit upp på stranden, 

 och ett stycke närmare mig igen — där stod den åtrådda 

 hägern. Sakta vred jag över en kamera däråt. Bland alla 

 dessa lätthanterliga tropiska fåglar, hur vaksamma voro inte 

 de båda främlingarna. Den närmaste måtte ha märkt mig, 

 ty han försvann, men hägern därute stod kvar. Det var en 

 vit och pärlgrå gammal fågel. Till höger hade han en orm- 

 halsfåeel och en marabut och — vad var det för mörkt som 



>^Han lät gamen förrätta slavgörat. 



198 



