flöt i vattnet bakom marabutens ben? — Det var han, det 

 var den stora krokodilen. Då hade allt detta oväsen ändå 

 inte skrämt dessa »skygga djur» på flykten. De många fåg- 

 larnas närvaro hade kanske rent av varit ett tecken, att ineen 

 fara var på färde. Lika omärkligt sakta som gången förut 

 gled jätten mot land. Marabuten gick och det blev fritt att 

 se. Alltjämt flöt det mörka huvudet närmare. Ryggen höj- 

 des ur vattnet. Vart ville han hän? Så som han kom där, 

 hade han ju kosan rätt på hägern. Han tänkte väl inte 

 försöka svälja rfiin fågel? Det var ju orimligt, men det var 

 inte fritt att jag kände oro för denne ende närvarande, som 

 ju kunde vara min landsman. Krokodilen gled stadigt när- 

 mare. Tanken att han hade en ond avsikt, fastän han gled 

 så sakta fram, tvang mig att gripa efter kinokameran och 



Han råkade fa det sista stycket som en snara k ri ng u )id ernäbbet? 



199 



